Село - не люди, а матеріял для мелодрами
Із самого початку й до кінця читання роману Люко Дашвар «Село не люди» мене тримало враження, що я не читаю, а переглядаю сучасний російський блокбастер.
Ніна (анонімно) ↓
Село - не люди, а матеріял для мелодрами
robot (анонімно) ↓
Село - не люди, а матеріял для мелодрами
Аңдріј Ҝұліш ↓
«Лілу після тебе» - книжка про літературну ерудицію Катерини Бабкіної
Сергій з Києва (анонімно) ↓
Село - не люди, а матеріял для мелодрами
Анонім ↓
Село - не люди, а матеріял для мелодрами
Сергій з Києва (анонімно) ↓
Село - не люди, а матеріял для мелодрами
Оксана (анонімно) ↓
Село - не люди, а матеріял для мелодрами
Сергій з Києва (анонімно) ↓
Село - не люди, а матеріял для мелодрами
Із самого початку й до кінця читання роману Люко Дашвар «Село не люди» мене тримало враження, що я не читаю, а переглядаю сучасний російський блокбастер.
...Бралася до книжечки з досвідом прочитання «Рекреацій», «Дванадцяти обручів», «Московіади», десятка Андруховичевих есеїв та півсотні його віршів. Через те не надто палала бажанням починати читання. Вже з «Передслова видавця» (цебто прологу автора)… та ні, ще із посвяти Джонові Сіддгартга й із безсемантичного епіграфу з Іздрика впала у вічі типова андруховичівська екстремальна постмодерність.
Марія Матіос, безумовно, неординарна постать сучасної української літератури. Sapienti sat. Відтак, у цій рецензії я не робитиму спроб огляду її творчости та пошуку в ній місця для «Москалиці» та «Мами Маріци», а спробую висловити точку зору людини, що для неї чорна книжечка чудернацького формату, що містить два згадані твори – то перша зустріч із Марією Матіос.
«Тіло і доля» Тараса Антиповича належить до книжок, що їх прочитуєш на одному подиху, що від них важко відірватися, що так захоплюють у себе, аж важко знайти важливіші справи, ніж дочитування книжки до кінця. Зазвичай така захопливість, легкість читання та сприйняття взаємопов'язані із легкістю забування: яскраві враження, але й поверхові.
Коли читаєш повість «Лілу після тебе», що дала назву прозовій збірці Катерини Бабкіної, спершу здається, ніби це - просто черговий зразок української жіночої прози в найкращих традиціях жанру: розповіді про дівчат-підлітків і їхнє напівбогемне життя з невмілими пиятиками й саморобними легкими наркотиками; про дівчачі й хлопчачі мрії про життя не напів-, а насправді богемне; про неадекватні почуття до вигаданої особи тої самої статі; про дорослішання, про дитячу заздрість і «понти» тощо.
«З цього можна зробити кілька віршів» - зрештою, це була б найліпша назва для цієї книжки. Лірична проза Дзвінки Матіяш, яка насправді зветься «Роман про батьківщину», знайшла б себе, якби стала просто лірикою. У вигляді «роману» цей твір збиває з пантелику, перевантажує душу, иноді просто викликає нудьгу, словом, сприймати його складно, напружно й виснажливо. А у віршах кожен вислів-перлина засяяв би. Це була б збірка віршів - коштовностей у витонченому стилі доби Середньовіччя.